El secreto de sus ojos - Tajemství jejích očí
21.června, roku 1974,
byl posledním dnem, kdy Ricardo Morales snídal s Lilianou Colottovou.
A do konce svého života,
by si pamatoval každý detail z toho rána.
Své první svátky plánovali strávit s trochou čaje a citrónem,
jelikož měli rýmu. A dali si i cukr.
Navždy by si zapamatoval chuť toho džemu, který by už nikdy neochutnal.
Ty malé kytičky na její noční košilce...
Ale především... její úsměv.
Ten ranní úsměv
spolu se slunečními paprsky na její tváři
a to...
BOJÍM SE
Nebeské brány musí být otevřené, protože anděl právě...
-Esposito...
Měj se, holka.
Řekni, jak se máš?
Jak se máš, doktore?
Jak, šéfko? Doktorka je tam?
Jen běž, je tam.
Děkuji reverende, vypadáte při tom sezení opravdu dobře.
Šašku...
Bez noh, jako na fotce na pas.
Nebeské brány musí být ot...
Vaše Výsosti...
To je ale překvapení!
Jak se máš?
Dobře. Přišel jsem jen na kus řeči. Máš moc práce?
Ne, jen jsem si četla projev, ale umím ho už nazpamět. Kávu?
Ptala jsem se, nebo jsi se možná ve svém kněžském životě, rozhodl se o sebe starat.
- Mariano! - Ano, doktorko?
Běž do kavárny Uruguay a přines nám dvě kávy.
Ještě musím dokončit ty spisy...
Jaké spisy? Dovol, abych ti představila Benjamina Esposita, nedávno odešel ze soudu...
...a je to můj starý přítel.
Mariano, nový chlapec z kolekce podzim-zima.
Není špatný.
Vezmi si to. Jestli chceš, tak dones nějaký koláček a Titu.
Já si prosím víc mléka jako kávy.
To je pravda, máš takový malý problém...
Jsii starý.
Víc mléka jako kávy pro tohoto pána, který má problém se svou starobou.
Počkat... Chceš mi říct něco důležitého?
Ani ne.
Nechej otevřené, chlapče. Pojď, posaď se.
Takže, co víš o psaní knih?
Cože? Celý život jsem strávil psaním. Můžu ti ukázat všechny spisy.
Všechny spisy...
A kolik stran budeš mít ve svém novém spise? Má to nějaký název?
Trochu pomoci by neuškodilo.
Co chceš, abysem dělal? Chovat se jako nějaký důchodce?
Ptát se, jestli nepotřebuju pomoct, kávu?
Chci psát. Co je na tom špatné?
A chci psát o Moralesově případu.
Nevím proč...
Přemýšlel jsem o tom a nikdy jsme o tom nemluvili... Proč ne?
S tvým rukopisem to bude pořádná babračka.
Počkej... Podívej se...
Jinak, nebudu mít problémy s rychlostí. Jsem na...
Nemohl jsem dokončit 5. řádek.
Přestanu promrhávat svoje peníze za papíry.
Pojď mi sem pomoct.
Nemůžu tomu uvěřit.
Je vážně těžký.
Nemůžu tomu uvěřit, to je starý Olivetti.
Trčel tu od případu "vypočúvaného trpaslíka".
To "a" se opravilo?
Velmi směšné. Kdokoliv umí psát s "a".
Vezmi si ho. Vy dvě vykopávky si budete rozumět.
Myslím, že teď už se nebudu mít na co vymlouvat. Budu muset psát.
Ale kde mám začít?
Začni, odkud si to nejlíp pamatuješ. Bylo to před 20 leti. Co to je?
Hlavně, co si o tom myslíš...
Chlapci, dovolte, aby jsem vám představil vaši novou šéfku.
Zrovna přišla z Harvardu.
Slečna Irene Menendez Hastings.
Heistins, vyslovuje se to Heistins. Jsem Skotka.
Promiňte.
Hastingová, nová soudní tajemnice.
Pomocný inspektor Benjamin Esposito.
Ve skutečnosti jsem chodila na Cornell, ne na Harvard.
Pablo Sandoval, inspektor, ale hlavní, k vaším službám.
Hej, co se to tu děje? Jsi tu?
Ano.
Ne, jen že můžu začít mnoha způsoby. Ale nejsem si jistý,
jestli souvisí s příběhem.
Tak potom začni od začátku a neser se s tím.
- Krevní banka, prosím? - Pane Esposito?
Volali z 25., mají případ.
To je případ pro 18. sekretariát.
- Ale říkali, že jde o vraždu a znásilnění. - 18. sekretariát!
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Slečna sekretářka? Nezemřel nějaký světec?
- Proč? - No, andělé si oblékli černou.
Ale. Je to jen trik, který mi andělé používáme, abysme vypadali o 3 kila lehčí.
Přineste věci Chavezovu případu, musíme začít s ním.
Samozřejmě.
Ty jsi ale laskavý chlapeček.
Proč?
Proč? Přijde kočka a ty už máš pro ni přísloví.
Jde o to... Možná vypadám jako žabák, ale jsem opravdu okouzlující princ.
Říkali, že doktor Romano říkal, že tento případ je náš.
Doktor Romano? Řekni mu, že generál Esposito mu jde nakopat zadek.
- Dobře. - Kam jdeš, ty debile?
3 hodiny myslím na to, co jí řeknu až přijde a jsem vygumovaný.
Pro mě je to lehčí, Benji. Já nejsem zamilovaný.
Já taky ne, pako. Bež.
Říkám, že vezmete spisy, a položíte je rovnou sem.
Není to tak moc složité.
Hej, Romano, co jsi říkal 25.? Je to vaše.
Souhlasili jsme, že jeden náš případ dáme vám, tak kde je problém?
Loupež... Ne vraždu. Jedna a dva není to stejné.
Co mám dělat? Popros, aby ho dali doktorovi Fortunovi Lacallemu.
Já chci řešení, ne dva problémy.
Promiňte, mí drazí. Nějaký problém?
Ne doktore, myslím, že by bylo dětinské, kdybysme vás s tím otravovali.
Jde o něco, co dokážeme vyřešit sami.
Ten případ je podle dohody váš, a pohněte si s ním,
nebo jinak namísto vraždy, najdete už jen pohřeb.
- Jak se máš, Baezi? - Dobře a ty
- Unavený z toho být tak šťastný. - Tu radost ti ve tváři nevidím.
Jako pes se dvěma ocasy. Jestli je něco co miluju,
tak je to posraný doktor, který mě pošle mrknout se na mrtvou ženu.
Dávej si pozor. Jsou tu tisíce přirozených debilů. Nikdy neobtěžují,
vědí, že jsou debilové, nikdy se s nikým neserou.
- Jak se máte inspektore? - Mluvil o tobě.
A my máme debila, který si myslí, že je génius.
Pokaždé to poserou a my to máme po nich opravovat.
A takového nemáme jednoho, ale hned dva: soudce a kolegu z 18.
Netuším, jestli je pako, zkurvenec, anebo důmyslná kombinace obou.
Toto byl jeho případ, proto tě prosím, jestli by jsi si mohl promluvit se soudcem a vysvetlit mu, že...
Liliana Colottová. 23 let, učitelka.
Začátkem roku si vzala Ricarda Moralese z Národní banky.
Ta stařenka říkala, že nikoho neviděla. Ti dva dělníci se tu už pár dní neukázali.
- Je si tím jistá? - Říkala, že je neviděla.
- Jdu toho manžela navštívit do práce. - Jdu s tebou.
- Ricardo Morales? - Ano, to jsem já.
Inspektor Baez, federální policie.
Měl někdo jiný klíče od vašeho domu?
Neviděli jste v poslední době nějaké cizince v okolí?
Sousedka nám řekla, že jste každé odpoledne chodívali domů. Nemáte to daleko?
Promiňte, nerozumím.
Měli jsme ve zvyku dívat se spolu odpoledne na "The Three Stooges". Velmi se jí to líbilo.
Nuže, budete s námi muset jít do márnice. Pokusíme se to urychlit.
Hej, co je s tím "a"? Odnes to odsud, prosím tě.
- Ale kde ho mám nechat? - Já nevím, ale už ho nemůžu ani vidět.
Hej, Benja. Řekni mi, jestli se ti to bude líbit.
Tímto vyhlašuji, že já, kriminalistický soudce doktor Fortuna Lacalle, osobně deklaruji
úplnou šílenost a neschopnost konat.
Ne, ne, ne. To není způsob.
Ukažte.
Ne, je to takhle: podle paragrafů číslo 141, 142 a 143 Občanského zákonníku
vyhlašuji, velkým písmem, že Raimundo Fortuna Lacalle je blázen,
dementní, v soudním pojmu pomatený případ.
Z toho důvodu není schopný snášet nástrahy všedního života.
Jak se máte, doktoři? Máte ty spisy na dnešek?
Ano, doktore, máme Nicolosiho případ.
Ne moc, doktore. Jen nějaké výpovědi svědků.
- Promiňte, ještě poslední složka. - Děkuji.
- Jak se máte, doktore? - Jak se máte? - Benjamine...
Benjamine. Takže můžeš vidět dobrou vůli 18.
Pamatuješ si, když jsi byl kvůli nám naštvaný?
Prosím, případ je vyřešený. Byli to ti dva dělníci z 3. depa, co ji zabili.
Už jsou ve vězení ve 25. Když bude soudce chtít, můžete jich předvést.
Počkat, počkat, počkat. Jací dělníci?
Řeknu ti to: Jacinto Caceres, z Bolívie, 35, Juan Robles, 34.
Aspoň, že tento je z Argentiny.
Skutečně mě ohromujete, Romano. Od teď, vám budeme dávat všechny těžké případy.
Prosím vás, doktore. Vždy říkám, že lepší je pomoct, než se hádat.
Exposito, jak se máš?
- Romano ti řekl, že přijdu? - Ano. Posílal jsem zprávu soudci.
Zítra ti tvé vězně pošlu Jsou to oni. Už se přiznali.
- Otevři to. - Pošlu je za soudcem.
- No tak, pusti mě dovnitř. - Musí to povolit Cicora.
Hele pako, Cicora si ten citát může strčit do řiti.
Ty chceš taky? Pro mně je to stejné. Dva za cenu jednoho.
Co uděláme?
Vy jste Caceres?
Ne, já jsem José Robles. On je Caceres.
V klidu...
- Ty jsi ale opravdu hajzl. - Co máš za problém, magore?
Našel jsi dva hlupáky, dva hlupáky. Nečetl jsi popis?
- A co mi je kurva po tom? - Zmlátili je podle tvých příkazů.
Víš, kam teď půjdu? Půjdu si na tebe stěžovat ke komoře.
- Víš, kam si strčím tu tvou stížnost? - Ne, já ti ji strčím do řiti!
No tak do toho. Celý problém, kvůli dvěma černým.
Začerním ti oči, ty sviňáku!
- Už nikdy nepřijdeš do tohoto soudu. - Přestaňte, přestaňte.
Netušíš, s kým si zahrávaš, kurva. Nemáš tušení!
- Benjamine, Benjamine. - Klid, klid. Jdu do komory.
- Hned jsem zpět. - Myslím, že to je v pořádku.
Hned jsem zpět.
- Viděl jsi Sandovala? - Šel pryč.
- Kam? - Myslím, že odešel po Talcahuanově ulici.
Věnujte mi, prosím, pozornost. Zrovna přišel ministr.
- Benjamin Esposito. - Vítejte!
- Panebože, kolik to bude? - Nemusíš nic platit.
Co piju, za to zaplatím. To víš. Kromě toho je brzo... Ale čert to vem...
Zaplatím. Takže si vyberu peníze.
Ne, já vyberu peníze, dávám...
To je dobré. Takže, tady pan Esposito zaplatí celou rundu.
Ne, ne...
Nechytej mě, ne.. tady ne. Tady nejsi můj šéf.
- Neztrapňuj mě před mými přáteli. - Ja tě už nebudu znova krýt.
- Ano, nechej mě. - Proč pořád děláš takové kraviny?
Ano, pojďme, pojďme. Klid. Všechno je v pořádku.
Odcházíme. Odcházím.
Měj se.
- Čaute. Ještě kabát. - Tady je, tady je... Pojďme.
- Jsi jeho žena, toto je jeho dům. - Už to tak dýl nevydržím. Ne.
- Měla by jsi mi poděkovat, že jsem ho jsem přivedl v tuto hodinu. - Nevím, proč takový přišel.
- Je to tvoje vina. - Moje?
- Kdo je tam? - Benjamin Esposito.
- Kdo? - Ze soudu, vzpomínáte si?
- Byla velmi pěkná, že? - Velmi.
- Je mi líto tvých mužů. - Ano, teď už musí být na svobodě.
Museli se na ně podívat soudní lékaři. Kvůli tomu, co jsem vám říkal.
Ne, ne. Dívejte se dál. Aby jste ji líp poznali.
Tu máte ještě nějaké. Strávil jsem celý svůj volný čas díváním se na její fotky.
Vím, že neakceptuji pravdu, ale pomáhá mi to dál žít.
Dokud nechytíme toho chlapa.
To je když se stala učitelkou. Potom přišla z Chivilcoya,
aby tu žila v domě své tety. Pracovala ve škole.
Poznal jsem ji tady. Přišla zaplatit daně do Národní banky.
Ještě pořád nemůžu uvěřit, jak jsem se mohl odvážit mluvit s tak krásnou ženou.
Řekněte mi něco. Až toho chlapa chytí, jak dlouho bude za mřížemi?
Za znásilnění a vraždu je doživotí.
- Co jiné máme udělat? V Argentině ho nemůžeme zabít. - Nesouhlasím s trestem smrti.
Ne, já taky ne... Myslel jsem, že by to pro vás bylo možná jako pomsta.
Pomsta? Co? Bude znásilněný a zavražděný tak jako ona?
Ne, dali by mu jen injekci a on by jenom zaspal.
To je nespravedlivé. Dokážete si představit, jak moc by jsem si přát takovou injekci?
Na těch měla 17 nebo 18.
Den v přírodě, v Chivilcoy. Znáte Chivilcoy?
- Ne. - Já ano. Šel jsem se tam seznámit s jejími rodiči.
Ne, chci aby žil hodně dlouho,
aby mohl žít hodně dlouho v úplné prázdnotě.
Co je?
Nic.
- Neměla žádné bratry, že? - Ne, proč?
Nevíte, kdo je tenhle muž? Je na více fotkách.
Ukázal jsem jí tento systém, nebo později bysme zapomněli jména.
Tady je to... Gomez. Isidoro Gomez.
- Takže? - Vždy jsem si myslela, že to s těmi fotkami je hloupost.
No, ano... Ale myslím, že je to v tom, jak se dívá.
Myslím, že to tam je. Víš, ten chlap na tu ženu hledí se zbožnou úctou.
Ty oči... mluví...
Mluvím kraviny, raději sklapnu.
Někdy je lepší se nedívat.
Už jsme o tom nikdy znovu nemluvili. Kdy si se vrátil z Jujuye?
- V 1985. - Proč teď?
- Lepší jako sázet rostliny. - Proč?
Protože posledních 20 let jsem byl zaneprázdněný.
Případy, přátelé, večírky, svadba, pár románků.
Byl jsem zaneprázdněný.
Teď jsem v důchodě a už mě nebude nic rušit.
Minule jsem večeřel
a viděl jsem sám sebe, jak večeřím sám...
A já se nemám rád.
Vím, že tobě se to nestane. Nežádám tě, aby jsi mě pochopila.
Věř mi. A snažit se
najít ty příčiny, ty chvíle... Všechno, všechno mě to vede k Moralesové.
Je to jako by můj život...
- Zvedni to. - To je v pořádku. To je Alfonso, zavolám mu zpátky.
To je v pořádku. Zvedni to.
- Prosím? - Zdravím, je to dům Isidora Gomesa?
- Ano. - Je doma?
- Ne, ne. Už tu nebydlí. - Ne?
Ne, odstěhoval se do Buenos Aires.
- Do Buenos Aires. - Kdo volá?
Volám jménem advokátky Mendesové. Jedná se o práci.
Už je to dlouho, co se odstěhoval do Buenos Aires?
Asi před měsícem. Měsícem a půl.
Nevíte, kde by jsem ho mohl najít? Nemáte adresu?
Ta práce je velmi důležitá.
Vím, že pracuje v budově, na stavbě.
Říkal mi... Něco jako...
Montevideo street, v Lanuse. Nejsem si tak jistá.
Ale o jakou práci se jedná?
Tu práci by chtěl, protože to je pro advokátku Mendesovou...
Řekněte, přátelil se s Lilianou Colottovou?
Liliana Colottová. Byla jeho přítelkyně.
- Proč? - Protože Liliana pracuje pro advokátku Mendesovou.
To ona ho doporučila na tu práci.
- Aha, to byla ona. Bude rád. - Vážně. Myslíte, že si ji bude pamatovat?
Ano. Měl ji moc rád.
Ale pak odešla do Buenos Aires. Netuším, jestli se od té doby viděli.
Haló. Haló.
Jestli ho najdeme, bude to zázrak, debile.
Úbohý chlap. Rád by jsem viděl tebe v podobné situaci.
Ne, ty jsi debil. Měl jsi mi to říct a nechat to tak.
Dobré ráno. Hledáme Isidora Gomeze.
Co se stalo? Můžu vědět kdo jste?
Mike Hammer, debile. Přišel do práce?
Ne, nepřišel. My s ním nic nemáme.
- Jen mi dejte jeho adresu, prosím. - Hned.
Víme, že Gomezovi včera někdo volal. Zaplatil za celý týden.
Ale i tak odešel.
Můžu zjistit víc, jestli chcete.
Viděl jsem stejné fotky.
Měl by jsem na to přijít.
Neexistuje, Esposito. Ten případ skončil.
Jestli si myslíš, že svého kolegu z Chivilcoy přivedu do rozpaků
tím, že vstoupím do domu staré ženy, aby jsem našel nějaké listy, které možná napsal...
Prosím tě, Esposito. Ty jsi blázen.
Víte co, doktore? Stejně nic nemáme.
Pozri, už si spôsobil dosť problémov svojím útokom na úbohého Romana.
Teď je... Bůh ví, kde je, možná v Chivilcoy.
Proč si to neověříš, mohl by ti pomoct.
Pravdou je, že nevím, co mám dělat.
Morales je na tom každým dnem hůř. Ten vrah ví, že po něm jdeme.
Mám sprostého soudce. Irene... Chci ji zabit.
A jediný chlap, kterému věřím, je opilý blbec a idiot.
Ale mám i něco pozitivní. Malé, ale přeci.
Dnes je 28., což znamená, že opilý idiot ještě nedostal výplytu.
Tu předešlou... Prochlastal.
Takže, až po něm barman bude chtít prachy, chlap bude čelit dilema.
Když řekne, že nemá žádné prachy, půjde do basy, bude mít hodně problémů,
jeho žena ho konečně vyhodí, anebo...
se otočí ke svému debilnímu šéfovi, kterým jsem já a požádá ho, aby zaplatil.
To je ono. Šéf je debil. Ale ne takový,
aby zaplatil. Znovu...
Ale na oplátku bude něco žádat,
a opilý idiot neřekne "ne", že?
- Musím jít chcát. - Vydrž.
Ta stařena za chvíli vyjde.
Příliš moc filmů o inspektorech. Napoleon Solo Perry Mason... To je tvůj problém.
Ale teď vážně, musím se jít vychcat.
- Magore! Skoro jsem se posral! - Pořádně jsi mě vystrašil, debile.
- Já tebe? Co tu děláš? - Přišel jsem pomoct.
Měl jsi zůstat venku pro případ, že by se ta stařena vrátila zpátky.
- Nepřijde. - Jak to můžeš vědět?
Je v obchodě a chvíli tam bude. Uklidni se.
- Našel jsi něco? - Listy.
Ale není na nich jeho adresa. Nejsou tu žádné obálky.
- Tento je z nedávna. - No a?
- Jaké no a? Je nový. - Obálka je možná pořád v koši.
Nic tu není.
- Nic, nic? - Nic.
- Podíval jsi se pořádně? - Chceš se podívat?
Nechceš, aby jsem řídil?
Jsem si jistý, že ten malý pes byl nasraný a zemřeš.
Nechápu, proč jsi nestál venku. Ta stařena nemůže vědět...
Benjamine, v momentě, kdy by jsme vešli, by to zjistila. Dřív či později.
Proto jsme se rozhodli, nebrát ty listy sebou.
Nebyl jsi tak blbý a nevzal ty listy s sebou, že ne?
A co když jo?
Ty jsi magor! Co? Co?
Až to ta stařena zjistí, řekne to Gomezovi a my ho nikdy nenajdeme.
- Já to tak nevidím. - Co na tom nevidíš? - Nevidíš ani hovno.
Uvidíš. Až to začneme zkoumat, uvidíš, že najdeme všechno. Když jsem o samotě...
Taktické revoluční velitelstvo. Máte špatné číslo.
- Takže? Nic? - Já nevím. Možná je to mnou.
Jako kdyby to ten zmrd věděl, že je budeme číst.
Jen jména, nesmysly, nic konkrétní.
"Podívej se, uklidni se, mami. V tomto jsem spíš Manfredini než Babastro."
Lidi z Chivilcoy?
Dej mi je.
Sperma banka, prosím? Ne, my poskytujeme jen...
Esposito, Sandovale... Doktor Fortuna vás chce vidět.
Když s tebou mluvím, ty mě nedokážeš poslouchat, že?
Ano, doktore.
Potom musím předpokládat, že když něco řeknu a ty uděláš úplný opak,
není to kvůli tomu, že by jsi nerozuměl, ale kvůli tomu, že sereš na moje rozkazy.
- Je to tak, Esposito? - Ne, není to tak, doktore.
A když mi můj kolega z Chivilcoye zavolá, velmi naštvaný, protože se dva muži
vloupali do domu ubohé stařenky, to by znamenalo, že říká úplné hovadiny.
Nevím, jak to vašeho kolegu mohlo napadnout.
To stejné jsem mu řekl i já, Esposito, ale podívej se, podívej se,
můj kolega mi řekl, že včera v městě Chivilcoy,
v ulicích Sabeiro a Esquiafino v městě Chivilcoy, bylo zaparkované černé auto,
Peugeot, SPZ Buenos Aires
a to auto si ověřil.
Nikdy by jsi neuhádl, komu patřilo. Řekni mi, komu?
Nějakému Es... Esposi...
Federální policie mu poskytla údaje o tvé práci.
Soudce mi zavolal, aby jsme mu to objasnil, ale pravdou je, že jsem nemohl,
takže to vypadá, že nejsem soudce, ale jen obrovský debil.
Já řeknu: udělej "A" a ty tam uděláš "Z".
Přesně jako tenhle POSRANÝ STROJ!
Ale doktore... Ja si myslím, že je na tom něco zvláštního.
To je pravda, počkej, počkej. Teď přijde ta nejlepší část.
Pak se ke mně můžeš chovat jako k debilovi, ale teď poslouchej.
Protože v tom městě neupoutali pozornost
dva týpci co vypadali jako by byli z hlavního města, ne...
Ani ten co si zavazoval šňůrky na svých botách, ne...
Zvláštní bylo, že jeden z nich šel do obchodu,
všechny lidi mile pozdravil, koupil si láhev whisky
a šel si ji vypít na chodník.
Potřebuješ popis toho chlapa?
- Už na mě nikdy nemluv. - Ale my to musíme popřít.
- Doktorko. - Jděte mi z očí, prosím!
V tomto jdete taky proti nám?
Irene, mluvím s vámi... Irene.
Teď nevím, co je horší. Ta hovadina, co jste udělali nebo to, že to bylo za mými zády.
- Myslel jsem se, že... - Myslíte si, že jsem tu zbytečná.
- To jsem nikdy neřekl. - Ani nemusíte, je to jasně vidět.
Ale musíte vědět, že já jsem šéf a vy jste zaměstnanec.
V 12 listech, na 31 tenkých papírech se píše o pěti zaměstnáních,
jeden o stavbě, další o prodávání zeleniny na třech místech Buenos Aires.
Monte Grande, San justo, Avellaneda.
Šest men: Anido, Mesias, Oleniak, Manfredini, Babastro a Sanchez.
Jen jedna žena, nějaká Rosa. Myslím, že je to teta.
Nic jiné už tam víc není. Zbytek je zbytečný.
Prosím vás.
Nechajte otevřené. Není to nic soukromého. Mluvila jsem s Fortunem.
Vysvětlila jsem mu, že jste hlupák, věnovala jsem mu svůj neodolatelný úsměv
a přesvědčila jsem ho, aby na všechno zapomněl.
- Skutečně to oceňuji, doktorko. - Odteď budu požadovat,
aby jste nic takového už neudělali.
- Můžete jít. - Nevím jestli můžu, ale
Co je ten neodolatelný úsměv? Nemyslím si, že ho znám.
Proč byste měl? Používám ho jen na svého přítele. Tak, jak by to mělo být.
Samozřejmě. Dobře, už vás nebudu rušit.
Přineste mi případ Colotové, ať ho můžu uzavřít.
Ten případ je uzavřený.
Zásnuby. Dnešní děti si ze zásnub utahují.
Kdo se ještě zasnubuje?
- Tento kluk, jak se jmenuje? - Godoy.
- Larreta si ho přinesla. - To je pravda.
Jsem tak hloupá, nedala jsem tam datum.
Kdy to mohlo být? Pár měsíců po Chivilcoy?
O týden později. Pamatuji si to přesně.
Týden po naší hádce si přišla s tím Alfonsem, Bůh ví odkud.
Připravená oznámit svoje zasnoubení.
Aha, tady je Sandoval. Snaží se vypadat střízlivě.
Sandoval... Chudák.
Úžasné. Vidím sama sebe, ale těžko se poznávám. Jako by to byl někdo úplně jiný.
Čím jsi byla? Jak jsi se měla?
- Já nevím, těžká, konzervativní. - Vážná.
- Stavěná. - Neúprosná.
Mladá, mladá, Benjamine. Byla jsem mladá.
Ty jsi byl taky mladý. Podívej se, všechny vlasy jsi měl černé.
A tu, pohled z boku s tupým výrazem.
Byl jsem někdo jiný.
Jsem si jistá, že ta kniha bude fajn, ale nechci se do toho zapojit.
Možná jsi na konci svého života a chceš se dívat zpět.
Ale já nemůžu.
Každý den musím chodit do práce, aby jsem se s tím vyrovnala.
Možná to není perfektní soudnictví, ale je to soudnictví pro lidi.
Na konci dne musím jít domů, žít se svým manželem,
s mými dětmi, které miluju.
Můj život byl vždy o hledění dopředu.
Cesta zpět není v mé pravomoci.
Prohlašuji se za způsobilou.
To je ale případ. Ne a ne skončit.
Moralesi.
- Jak se máte? - Jak to jde?
- Já jsem Esposito. - Jistě, jak se máte?
- Dobře a vy? - Ale, žiju.
Nesednete si?
- Jak to jde? - Tento měsíc sem chodím v úterý a ve čtvrtek.
- Prosím? - Na stanici... V úterý a ve čtvrtek.
V pondělí a pátek chodím Oncu a v neděli do Constitucionu.
Kromě toho to každý měsíc měním.
Jednoho dne sem přijde.
Jsem si jistá, že jestli bývá poblíž hlavního města, bude chycený.
Předpokládám, že ani rok po tom, jste na něm nepřestali pracovat.
Ne, ne, jistěže ne.
- Musíte si myslet, že jsem hloupý. - Ne.
- Nevěnujte tomu pozornost, vážně. - Ne, prosím, to není tak.
Nejhorší je, že časem na ni začínam zapomínat.
Po celý den i noc se ji musím snažit víc zapamatovat.
V ten den, kdy ji zabil, mi udělala čaj s citrónem.
Celou noc mě slyšela kašlat a řekla, že by mi to mohlo pomoct.
Všechny ty hloupé vzpomínky se mi teď vynořují.
Potom začnou pochybnosti.
Nevím, jestli to byl čaj s citrónem, anebo čaj s medem.
A nejsem si jistý, jestli mám skutečnou vzpomínku, anebo jen vzpomínku vzpomínky.
Promiňte, musím s vámi mluvit.
- Jen pojďte. - Děkuji.
Včera se něco stalo. Přemýšlel jsem celou noc, nemohl jsem spát...
Myslel jsem na vás, vždyť víte, když...
Když vidíte věci z jiné perspektivy,
když vidíte někoho, a to vás donutí dívat se na váš život jinak.
- Pokračujte. - Ano.
A já jsem si řekl, že musím mluvit s Irene.
Možná mě pošle k čertu, pardon... Možná se naštve, ale...
Musím to zkusit.
Když vydržíte, zavřu dveře.
- Promiňte. - Sandovale, mám práci, až budu mít čas...
- Ale on mi volal. - Ano, volal jsem mu, aby jsem si všichni mohli promluvit.
Včera jsem se potkal na stanici s Moralesem. Víte co dělal?
Moje křišťálová koule je rozbitá.
Ten chlap chodí každý den po stanicích a doufá, že najde vraha, doktorko.
Každý den odejde z banky a jde se dívat.
Netušíte, jak velká je láska toho muže.
To mnou pohlo.
Je to jako by ho smrt té ženy zastavila v čase, navždy.
Musíte vidět ty oči. Jsou v stavu čisté lásky.
Dokážete si predstavit, co to musí být za lásku?
Bez toho, být otupěný každodenním životem.
Mluvte za sebe, mě se to nestalo.
Myslíme si, že ten muž si zaslouží šanci, doktorko.
Jakou roli v tom hraju já?
Případ je uzavřený. Měli bysme ho otevřít.
Vy navrhujete, aby jsem zničila soudní dokument, se svým
a soudcovým podpisem? Udělala falešné vyhlášení, aby to vypadalo, jako že je pořád otevřený?
- To je vynikající nápad. To mě nenapadlo. - Nebuďte hlupák.
Všechno v pořádku, doktore?
- Hele, neviděl jsi tu nějaké listi? - Ne.
- Sandovale? - Myslím, že odešel Talcahuanovou ulicí.
Takže teď neutíkáš jen kvůli pití, ale taky kradeš důkazy.
- Všechno je v pohodě, Benjamine. - Kdyby si tu složku chtěla přečíst Irene...
- Ruce pryč, k čertu. - Šibe ti? - Sedni si.
Víš, proč jsme ho nechytili, Benjamine?
Protože jsme dva debilové. Podívej.
12 listů, 31 papírů, 5 zaměstnání. Ne, to jsem ti už četl.
- Pojďme... - Ne, ještě jsem nedokončil svůj myšlenkový chod.
Ptal jsem se, jak je možné, že toho muže nemůžeme najít?
Vždycky se vypaří. Kde je?
Potom jsem začal uvažovat o mužích, všech mužích, nejen o tomto.
- Nejen přesně o tomto, ale... - O všech mužích, jo.
Přesně... Běžný muž.
Muž může udělat všechno, aby se změnil, ale jednu věc změnit nedokáže.
Ani on, ani ty, ani já, nikdo.
Podívej se na mě. Jsem mladý muž.
Mám dobrou práci, ženu, která mě miluje
a jak říkáš ty, stále si posírám život na místech, jako je tohle.
Několikrát jsi se mě ptal: "Proč jsi tu, Pablo? Co to děláš?"
Víš proč tu jsem, Benjamine?
Protože je to moje vášeň.
Rád se sem chodím opít, pobit se, když se mnou někdo vyjebe. Mám to rád.
S tebou je to stejné, Benjamine.
Nedokážeš Irene dostat z hlavy.
Ona se chce vážně vdát. Na svém stole má pravděpodobně
víc jak 37 katalogů o svatebních šatech.
Má zásnuby, s velkou partíí lidí, ale ty...
Ty pořád čekáš na zázrak, Benjamine.
Proč?
Pojď.
- Jak se máš, Notary? - Jak to jde?
- To je můj přítel, Esposito, Notary Andretta. Skutečný notář, můj poradce. - Dám vám vizitku.
Zkontrolujme první list našeho kamaráda Gomeza. Kašli na vizitku.
"Přísahám, že kdyby pršelo, tak by jsem dopadl hůř než Oleniak". Prosím.
Juan Carlos Oleniak začal hrát za Racing v 1960.
V 1961 šel do "Argentinos Jrs", v 1963 šel zpátky do "Racingu".
V zápase se San Lorenzem, ho poslali rovnou do louže, byl celý mokrý.
...něco vážné... Volali jsme ho Plato, protože žil pro "Akadémiu".
"Přivezu tě sem, mami. Budeme jako Anido, ale Anido bez Mesiasa". Doktore?
Anido a Mesias. Obránci mistrovského Racingu v 1961.
Blanco, Piani a Corbata, Pisutti... Mansilla, Sosa a Belen.
"Uklidni se, mami. V tomto jsem jako Manfredini, ne jako Babastro." Doktore?
Pedro Waldemar Manfredini. Mendoza ho koupila za 2 pesos.
Na tu dobu to byl neobyčejný hráč.
Babastro, útočník. Hrál pár zápasů mezi lety 1962 a 1963.
Nikdy nedal gól.
Píše: "Nechci dopadnout jako Sanchez". Co to znamená, doktore?
Určitě mluví o brankáři Atahulfovi Sanchezovi.
Věčná dvojka týmu "Great Negri".
Hrál pár zápasů mezi lety 1957 a 1961.
- Doktore, co pro tebe znamená Racing Club? - Je to vášeň, příteli.
- I když už nevyhráli 9 let? - Ne, vášeň je vášeň.
To nevidíš, Benjamine? Ten muž si mohl změnit všechno: tvář, dům, rodinu,
přítelkyni, náboženství, Boha...
Ale je tu něco, co změnit nemohl, Benjamine. Nemohl změnit svou vášeň.
Je nádherný večer na fotbal. Huracan hostí Racing Club z Avellaneda.
Racing si na turnaji nevede dobře. Chce odvetu proti "Balónům" z Patricios Parku.
Je to Akademie, Akademie, Akademie...
- Toto je šílené. - Protože se nevyznáš ve fotbale.
- Jen musíš zůstat trpělivý, jen... - O to nejde... Je tu tolik lidí, to je neuvěřitelné.
- Je tam, tam je. - Kde?
Řekni mi kde.
- Pojďme, Pablo. - Jaký máš problém?
Chodili jsme sem měsíc, 4 zápasy.
Čuráku jeden... Gomezi!
Pojď sem, ty buzerante!
Švihni si, Benjamine.
Měl jsem ho. Zdrhl!
Kde je Baez? Baez! Utíká. Neviděl jsi ho?
- Jak vypadá? - Jak vypadá? Neviděl jsi ty fotky?
- Ano, ale jaký je? Vysoký, nízký? střední, chudý... - Co to děláš?
Ja tomu nerozumím, Benjamine. Ten debil se ptá, jak vypadá.
- Měl by být tam nahoře. - On ho nepozná, my ano.
Proklaté zvíře!
Čuráku, zkurvysynu, proklatý buzerante!!
- Vyjdi! - Vypadni ty zkurvysyne!
- Pojď ven, debile. Je tu policie. - Jaká policie? Zmizni.
- Promiňte, jak to jde? - Čekám na Sandovala.
- Na co? - Ja hraju toho hodného. Je to rutina...
Jak malé děti. Můžete ho vyslýchat bez soudce?
Samozřejmě, musíte to stihnout, než přijde Fortune. On by to celé posral.
Snažíte se vyslýchat muže bez právníka nebo soudce?
- Ordoezi, neviděl jsi Sandovala? - Před chvíli odešel.
- Krista. - Poslouchejte, i tak by to bylo nelegální.
- Jaké obvinění by jste použili? - Co? Myslíte, že to stačí?
Upřeně na ni hleděl na fotce?
- Proto chci na něm zapracovat. Aby jsem ho zlomil. - A pokud to není ten pravý?
Nedívejte se tak na mě? Pokud to není ten pravý?
Jak by nemohl být? Běž najít Sandovala.
- Mám jet taxíkem? - Ne, ne... Musí být v Robertine.
- Ne, nechoď, prosím. Ne. - Počkej, počkej.
- Ale co to děláte? - Promiňte... Je to on.
- Jak to víte? - Nevím to.
- Vidíte? - Ne, nevím to, ale vím to.
Jak?
Gomez, Isidoro Nestor.
- Číslo občanského průkazu? - 10140925.
- Rodinný stav? - Svobodný.
- Adresa? - Mocoreta 2428, Isidro Casanova.
Jakým vlakem jezdíte do hlavního města? Který vlak vás zaveze do hlavního města?
Nejezdím vlakem. Jezdím autobusem číslo 96.
Co se děje?
Mo..co..re...
Ten stroj nefunguje.
Chybí tu "a".
Počkat, počkat... Řekněte mi o co jde, prosím vás.
Prosím, žádám vás.
Jste obviněný v případě Liliany Colotto Moralesové
z 21. června, 1974.
Konkrétně jste obviněný ze skutku. Já udělám výslech.
Dostanete právníka.
Lilianu Colottovou znám z Chivilcoy.
Co se stalo?
Řekni mi, Gomezi. Proč si myslíš, že tu poslední tři dny jsi?
- Netuším. Šel jsem se podívat na Racing. - Ano, já vím.
Když jsme tě chtěli chytit, tak jsi utekl.
Co byste udělali vy? Dva chlapi se šíleným výrazem...
- Co se stalo s Lilianou? - Podívej, Gomezi, nehraj tu hry.
Víš tak jako já, že jsi to děvče znásilnil a zavraždil.
Cože? To myslíte vážně? Jak by jsme jí mohl něco takového udělat?
Je to víc jak rok, co jsem byl naposledy v Chivilcoy, můžu to dokázat.
Jel jsem tě hledat týden po zločině, ale ty jsi zdrhl z domu i z práce.
- Odkud? Odnikud jsem neodešel. - Gomezi, nehraj hloupého!
- Z ulice Piedras. - To bylo před rokem. Odešel jsem, protože to bylo příliš drahé.
- A práce? - Našel jsem si lepší.
Jaký byl můj vztah k Liliane? Bylo to děvče, které jsem znal od dětství.
Nemůžu najít Sandovala.
Proč nepočkáte na doktora?
Dobře, to by šlo, to by šlo.
Podívej, Gomezi. Soudce tohoto případu za chvíli přijde, takže počkáme.
Promiňte, že se do toho míchám, doktore. Vím, že je to váš případ.
Ale tento chlapec to být nemohl.
- Můžeme si promluvit venku, ok? - Počkejte, počkejte. Bude to jen chvilka.
Podívali jste se na něho dobře? On to nemohl být.
Ukažte mi pitvu.
To děvče, Colottová. Tady je to - 1,70m, 58kg.
Podívejte se, jak dopadla.
Mrzí mě to, Gomezi. Ale je to nepravděpodobné.
Amazonka a trpaslík.
Kromě toho, byla nádherná. Žádám vás, abyste se podívali na tu tvář.
Kráska jako je tato, není v každé lize.
Musí to být velmi výjimečný muž, aby měl ženu jako je tato.
Myslíte, doktorko? Teda...
Dveře nebyly rozbité,
to znamená, že útočníka znala.
Ano, ale neříkejte mi, že taková žena, by si pamatovala takové děcko.
Jen pokud by s někým byla jako šlapka a on by platil.
Co jste zač?
Zavři hubu.
Ně, to děvče bylo slušné.
V tomto souhlasím s chlapcem.
Podle mě byl ten muž z banky podváděný.
Musel mít jeden z těch kabrioletů, takže klaksón mohl být mimo.
Čemu se směješ, hlupáku?
Ten muž, co už podal svědectví. Ten jeden...
Že to byl vysoký svalnatý muž.
Muž schopný vzrušit ženu.
Podívej se na tohle, bačkoro. Když tě viděla, tak si určitě pomyslela,
zasa tento debil, s jeho hloupým pohledem, říkajícím "miluji tě", "zbožňuji tě".
Ano? Ano? Ano anebo ne?
Odneste ho ven, prosím. Odejděte.
Dostal jsem tě, ty zkurvysyne.
Vy jste úplně šílení.
Poslouchejte, Benjamine... Zničení pravé lebeční kosti
poukazuje na útočníka s velkou silou v horní části těla.
Podívejte se na tohle. Dvě špagety.
A taky, hloubka zranění ve vagíně
umožňuje zjistit, že ten muž měl velmi dobrou výbavičku.
Samozřejmě, nic takového, jako tento hmyz, který musí mít malé pražené arašídy místo kulí.
Tak tady je máš, ty štětko. Líbí se ti?
Můj drahý... Nesnaž se mě na tohle dostat. Jsi příliš malý. Nedostatečný muž pro mě.
Nedostatečný... Kurva!
Víš, jak jsem ji ošukal? Ha? Víš jak?
- Nedotýkej se jí! - Nechejte ho!
Dotkni se jí a já tě zabiju. Zabiju tě.
Ty jsi Esposito?
Jsi Esposito nebo nejsi Esposito?
- Prosím? - To jsem já. Nevzbudila jsem tě?
Ne, pracoval jsem, trošku psal. Zvláštní, že jsi vzhůru v tuhle hodinu.
- Přemýšlela jsem. - Ale ne. Vážně?
Ano, hlupáčku, ano. Až dokončíš tu knihu, chci si ji přečíst.
Jasně, ano. To by jsem byl rád.
- Opravdu si nechceš promluvit? - Ne, dopiju čaj a půjdu si lehnout.
Dnes ráno, prezidentka národa Maria Estela Martinez Peronová...
Irene, ušila to švadlena. Pozri, s vlečkou jakou jsi chtěla.
Prosím? Morales... Jak se máte?
Ano, díval jsem se.
Cože?
Dobré ráno, jsem doktorka Menendeza Hastingová ze soudu číslo 42.
- Prišli jsme za panem Romanem. - Teď má setkání.
Pane! Pane!
Co tu děláš? Šibe ti?
- Ne, tobě šibe. - Doktorko...
- Musíme s vámi mluvit. - Chlapci, můžete nás nechat o samotě, prosím?
Kdybyste mi to řekli dřív, připravil by jsem nějakou výbornou kávu.
Isidoro Gomez, znásilnění, nasledované vraždou, uvězněný soudcem.
Služba nás informovala, že teď osvobozen na příkaz výkonné moci.
Pátrali jsme a jsme tu. Nechcete něco říct?
Ano, jistě. Musíte z toho být trošku mimo.
Spravodlivost je ostrovem ve světě, ale toto...
Toto je svet a vy mezitím zabíjíte ptáky.
Bojujeme tu uprostřed džungle. Chápete?
Gomez, Gomez, Gomez... Ano. Začal s nami, když byl ve vězení.
Přinesl nám informace špehováním mladých komunistů.
Odvedl skvělou práci a my jsme ho začali mít radi. V čem je problém?
Posloucháte vůbec, co říkáte?
- Je to usvědčený vrah, který se sám přiznal. - Možná, ale tak je
inteligentní, odvážný, schopný dostat se na místo a udělá co má být udělané.
Se všemi těmi komunisty okolo, mě opravdu netrápí jeho osobní život.
Kdyby jsme pracovali jenom s dobrými lidmi...
Je vězněm podle příkazu doktora Fortuny...
Myslíš, že nevím, že jsi ho propustil, jen aby jsi mě nasral? Myslíš si, že jsem debil?
To jsou dvě otázky. Na kterou ti mám odpovědět dřív?
- Je to pravda? - Doktorko...
Podívejte. Nepleťte se do toho. Co chcete udělat?
Nejaké požadavky? Neurazte se, ale nejste schopná udělat nic.
Co můžete udělat, je jít zpět do své kanceláře, zůstat potichu a učit se.
Nová Argentína se na Harvarde nevyučuje.
A ty jsi proč přišel s doktorkou? Myslíš, že tě dokáže ochránit?
Proč ji nenecháš na pokoji. Ona s tebou nic nemá.
Je právnička, ty si obchodní expert, ona je mladá, ty starý.
ona je bohatá, ty chudý.
Ona je Menendeza Hastingová, ty Esposito, co nic neznamená.
Ona je nedotknutelná, ty ne.
Nechej ji v jejím světě. Nebuď zlý.
Takže, jestli máš se mnou problém, pojď ven a vyřešíme si ho.
Pojďme Irene.
Existuje jedna vec, kterou máte oba společnou.
Ani jeden z vás nic nezmůže.
- Říkali jste mi o doživotí ve vězení. - No, ano.
Měl dostat doživotí.
Tak co se stalo?
Co můžu říct? Ti lidi si strčili spravedlnost do řiti.
Tam, kde je teď, se k němu nemůžeme ani přiblížit.
A pokud ano, co potom? Čeho můžeme dosáhnout tím, že ho čtyřikrát střelím.
Já by jsem šel na zbytek života do cely a Gomez by byl volný. A to všechno ještě předtím, než by padl na zem.
A já by jsem zhnil v base proklínajíc ho.
Ne, pro mně by byl život ve vězení fajn.
Pravdou je, že by jsem vám pomohl, ale netuším jak.
Kdo ví... Možná někdy jindy.
- Dovolte mi zaplatiť, prosím. - Ne, ne.
Je to jen káva.
Chci vám vážně poděkovat, za všechno co jste udělal, Benjamine.
Bez vás, by jsem se nedostal tak daleko...
Jsem vaším dlužníkem.
Doktore Esposito. Shánějí vás kvůli...
Já nejsem doktor. Kolikrát to musím říkat?
Jestli mi před soudcem řekneš doktor, budu vypadat jako idiot.
Co se stalo se spisem? Už jsi ho dokončil?
- Teď na něm dělám. - Ne neděláš. Jsi tu. Měl by jsi být tam...
Kdy se mnou už začnete mluvit?
Mluvím s vámi každý den.
Nejsem nedotknutelná. Ne před druhým světem.
Přál by jsem si, abyste nebyla, ale tak to zkrátka je. Irene, zapomeňte na to.
Zapomenout na co?
Vzala jste si inženýra Zapiola Urtubey Martineza.
Snad nežárlíte?
Bože ne. Buďte šťastní a žijte dlouho.
A kde je závist? No tak, vyklopte to.
Irene... Prosím.
Na co čumíš? Odejdi.
Kde se sejdeme?
Kvůli čemu?
Aby jsi mohl vypustit všechny námitky na můj život, manželství a na všechno ostatní v posteli.
Když odejdeme, tak si můžeme dát kávu.
Čas?
8:30, místo?
- "Immortals". - "Richmond".
Promiň, nemyslel jsem, že něco kultivované.
Ne, Benjamine, něco o hodně víc.
Co tu děláš, sleduješ nás?
Promiňte, měli jste hovor z baru Mala Yunta.
Pablo Sandoval... Ty hajzle!
Umyj si řiť... buzno!
Ne, ne! Benjamine, říkal jsem ji, že nechci, aby ti volali.
Říkal jsem ji, neotravujte mého přítele, toto je jen mezi námi muži.
Co ty jsi za muže? Hnusná spitino.
Je to nácek, fašistický nácek.
Já jsem ze soudu 42. Postarám se o něj.
- Pojďme. - Měl by jít do basy.
Sviňo, poznáš co doopravdy znamená soudnictví.
- Kabát, můj kabát. - Máš ho na sobě.
Kdy se tvá žena vrací domů?
- Ve 20:00. - Zvláštní, nezvedá to.
Mám sucho v ústech. Nemáš něco na...
Nezvedá to. Nechej to.
- Nezvedne to. - Proč?
- Protože telefon nefunguje. - Proč ne? A nechej to!
Říkal jsem ti to asi tisíckrát, Benjamine. Chtěl jsem si stěžovat
a ty jsi mě poslal k čertu.
- To bylo před šesti měsíci. - Ten telefón nefungoval rok.
- Ty svině ho neopravili. - To je v řiti. Dnes můžeš zůstat tady.
Nechej to, nechytej to.
- Kdyby jsi mi někdy volal, věděl by jsi to. - Prestaň to chytat. Co hledáš?
Chci podat stížnost.
Podívej se na mě. Máš ženskou.
- Ne, ne. Jakou ženskou? - Ty máš ženskou.
A já odcházím. Nechci, aby jsi řekl: Sandoval mě osral.
Krista, kolik tu máš gaučů?
- Pojď, uklidni se, pojď. - Bouchl jsem se, do řiti.
Proto si tu oddychni dokud nevystřízlivíš.
- Kolik je hodin? - Čas na ložnici.
- Jakou ložnici? - Jsi u mě doma.
Ano, jsme v pohodě. Jsme v pohode.
Jdeme k tobě, aby jsem se přesvědčil, že tě tvá žena nezabije. Hned jsem zpět.
Zavolej jí na telefon.
Neříkal jsi, že nefunguje?
Můj možná nefunguje, ale můžeš použít svůj.
Zůstaň tu, klidně. Ničeho se nedotýkej.
Počkej na mě, hned se vrátím.
- Zhasni. - Dobře.
Chytíme toho zkurvysyna.
- Celý den jsme pracovali. - Odejdi, to stačí.
- Vysvětlím ti to. - Dobře, ale máš poslední šanci.
- Pravdou je, že by jsi si to mohl taky zapamatovat. - Buď trpělivá, potřebuje pomoc.
- Vážně? - Ano, teda,
kdy mu pomůžeme, on pomůže nám všem.
- Nechceš, aby tě otravoval. - To mi neříkej.
Co je to?
- Co se stalo? - Počkej, počkej.
- Co se stalo? - Ja nevím.
- Nestraš mě. - Počkej chvíli.
Co, co se stalo?
- Toto je šílené, šílené. - Šílené by bylo, kdyby jsem ho mohla najít.
- Ty? Ty po něm jdeš? - Říkala jsem svému otci, on ví.
Ten chlap pracoval pro Romana a Romano si se mnou nebude zahrávat.
- Ale v Jujuy? - Mám tam mocné bratrance.
Neopováží se tam na tebe sáhnout, neboj.
Ale co budu dělat v Jujuy?
To stejné co děláš tady - podpisy, razítka... Už tam máš všechno nachystané.
Ale ne Irene. Já nemůžu, nemůžu.
Mám tu svůj život. Mám svého otce, mám...
Mám všechno...
Co budeme dělat? Tu...
My...
Teda, ty a ja.
Nemůžeme dělat nic.
Je to jen první koncept.
Napíšu víc.
Tvůj je přesně takový, jaký jsem si ho představovala.
- Vážne? A to jaký? - Co tím myslíš?
Přesně jak jsem si ho představovala.
Jasné. Ale myslím, že tvůj dům by byl jiný.
- Víš, jaký mám dům? - Ne, myslím, že jiný než tento.
- Čeho se bojíš, Benjamine? - Cože?
Je tu malý papírek s nápisem "Bojím se". Čeho bojíš?
Ne, ne. To bylo jen cvičení na nastartování mé fantazie. Nezaobírej se tím.
Dobře, takže mluv...
Takže, je to kniha, že?
A kniha nemusí být pravdivá.
- Dokonce ani reálna. - Ano.
Ne, ne. Co není reálné?
Benjamine, ta část, kdy ten muž jde do Jujuy.
Ten muž zoufale pláče
a ona utíká po nástupišti, jako kdyby ztrácela svou životní lásku.
Dotýkání jejích ruk přes okno, jako kdyby byli jednou osobou.
Ona pláče, jako kdyby věděla, že bude navždy trpět ve falešné lásce.
Skoro spadne na trať, neboť se nikdy neodvážila projevit svou lásku.
Ano. Bylo to tak, ne?
Kdyby bylo,
proč jsi mě nevzal sebou?
Hlupáčku.
A jak ten příběh pokračuje?
Já nevím. Jestli chceš, můžu napsat, že ten muž
lovil roky na poušti lamy.
Když jsem se vrátil, našel jsem tě jako prokurátorku,
vdanou, se dvěmi dětmi. Chceš, aby jsem to napsal?
Ano, anebo že se vrátil, aby si vzal pěkné děvče z Jujuy.
- Šlechtičnu. - Bylo to nádherné děvče.
Nebyla to její chyba, že jsem nebyl schopný ji milovat.
- Jaký otřesný konec knihy. - Úplně na hovno.
Nechci to znova všechno opustit. Jak by jsme mohl?
Jak je možné, že jsem nic neudělal?
Sám sebe jsem se to ptal 25 let a 25 let jsem si myslel -
Nechej to, to byl jiný život, přestaň, neptej se, nemysli na to.
Nebyl to jiný život. Byl to tento.
Tento život.
A teď chci pochopit, jak dokážeme žít dva prázdné životy?
Jak dokážeme dál žít život, vyplněný prázdnotou?
Jak to dokážeme?
Ne, to je nemožné. Ztráta času.
- Prostě to udělej. - Změnit adresu? Měl jsem tu adresu, odkdy
jsem tancoval "Pata Pata". Promiňte.
Gomez Isidoro, Espora 691, Chivilcoy.
Přesně jak jsem říkal. Domov jeho matky.
Podívejte, pane. Pro údaje na změnu adresy je potřebné, jestli se vám to líbí nebo ne.
- Rozumíte? - Ano, teď už ano.
Morales Ricardo. Máme čtyři, doktorko.
Pojďme hledat podle čísla občanky. Jaké je tvoje?
- 3 milióny, ty? - 200 miliónů. Do toho ti nic není.
Máme jednoho s číslem 5 a dalšího se 6. Morales Ricardo Agustin.
Změnil si adresu v roce 1975.
Zapiš to. Pata Pata.
Koho hledáte?
Moralese.
Jak se máte? Pamatujete si mě?
Esposito, ze soudu, asi před 25 lety.
- Jaké překvapení. - Že?
- Teší mně. - I mně.
Je to už dlouhá doba.
- Pořádné překvapení. - Ano.
Pojďte dovnitř.
- Dáte si kávu? - Kávu, jistě. Nepijete tu maté?
Tady? Jsem celý den v bance.
Stále v jedné bance. Dám si jednu kávu.
- Hned jste odešli. - No, ano.
Chtěl jsem začít od znova. Nechat minulost minulostí.
To je dobrá věc na Národní bance.
Pobočky má všude. Vždy existuje jedna, kterou nikdo nechce.
A tak jsem tu. A dokonce mě povýšili, víte?
Pamatujete si na Lilianu?
Ano, samozřejmě.
A vy? Jak se vám daří?
Jde to.
Jste sám? Ženatý?
Ne, opravdu ne. Myslím, že tento
smysl života u mě skončil.
Ne, snažil jsem se. Ale víte... Je to komplikované.
- Já jsem se oženil. - Neříkejte.
Ano, na chvilku, ale nefungovalo to.
Kdo ví. Možná to bylo mnou.
- Je to komplikované. - Je to komplikované.
Podívejme se na to. Nemůžu tomu uvěřit.
Chci být skvělý spisovatel.
Ano, ale musíte na tom víc zapracovat. Vypadá to jako dlouhý vzpomínkový list.
- Je to šílené. - To proto, protože si to pořád připomínám.
Hotovo, zlé! Vážne byste na to měl zapomenout.
Prišli jste sem kvůli Gomezovi, že ano?
Proč kvůli Gomezovi?
Kdyby ten chlap byl na svobodě, šel by po vás.
Ne, já se Gomeze nebojím.
- Možná je dokonce mrtvý. - Ano, možná.
- Šli i po mně. - Ano, já vím.
- Jak to víte? - Jen jsem to četl, našli vašeho přítele.
Sandoval, úbohé trdlo. Pamatujete si ho, ne?
- Ne. - Můj spolupracovník ze soudu.
Šli po mně. Nenašli mě. Schytal to on.
Svině!
- Gomeze nikdy nenašli, že? - Asi ne.
Tito lidé vždycky zdrhnou.
Víte, chci se vás na něco zeptat, protože nevím, jak,
jak jste se bez něj naučil žít?
Je to 25 let, Esposito.
- Jsem si jistý, že byste toho nebyl schopný. - Je to 25 let, Esposito.
- Jak byste to dokázali, jestli by byl ten chlap na svobodě? - Je to 25 let.
Zapomeňte na to.
Kdyby nebylo mně, nedostali byste se až sem.
Pamatujete? Dlužíte mi to.
Nevím co chcete, nevím o čem mluvíte.
Tvrdíte, že jste nic neudělali tomu chlapovi na svobodě?
- Ano, nemohl jsem nic udělat. - Ne? - Ne.
Strávíte rok jeho hledáním a pak nic neuděláte?
Ano, šel jsem po něm roky, potom ho dostali a pustili na svobodu.
- Co jsem měl dělat? - To je všechno? Je konec?
- Zbytek života jste strávil nad razítky? - Ozval se ten pravý.
- Vy jste lepší než ja. - Co je vám do toho?
- Je to můj život, ne váš. - Ne, Moralesi. Je to i můj život.
Vaši lásku k té ženě jsem neviděl
u nikoho. Nikoho...
Nikdy...
Vypadněte z mého domu.
Okamžitě, prosím.
Je to můj život, ne váš.
Promiňte, já...
To je tou starobou.
Možná.
Já jen, že jsem nad tím stále uvažoval.
Běžte domů, jestli nad tím chcete uvažovat.
Sandovala nezabil Gomez.
A?
Gomez nás oba dva poznal. Kdyby to byl on, počkal by si na mě.
Něco je v mém domě. Pár fotek, na kterých jsem já.
Když zabili Pabla, Sandovalovy
fotky byly obrácené.
Všechny ostatní byly v pořádku. Ničeho se nedotkli.
Myslím si...
Ty jsi Esposito?
Neslyšíš, debile? Jsi Esposito?
- Co se stalo? - Co děláš?
Odpověz mi.
Co to děláš? Kam jde?
- Kam jdeš? - Sem.
Co jdeš dělat?
Jdu pustit nějakou hudbu.
Pustit nějakou hudbu? Poslouchej.
Jsi anebo nejsi Esposito?
Jsem to já.
Cítil jsem se tak trapně, že jsem dokonce ani nemohl jít s květy na hřbitov.
Ale možná to tak nebylo.
Možná si šel lehnout a oni ho zabili tak jak byl, nevědomky...
A ty fotky se obrátili náhodou, nějakým pohybem...
Nevím.
Přemýšlím a přemýšlím a nevím, co si o tom mám myslet.
Vyberte si to dobré.
Všechno, co nám zůstane, jsou vzpomínky.
Uchovejme si aspoň nějaké pěkné.
Ale je tu něco, na co nikdy nezapomenu.
Poslední věc, kterou mi řekl tu noc, kdy ho zabili.
Neboj se, Benjamine. Chytíme toho zkurvysyna.
A já ho dostanu.
Pokud je naživu, tak ho dostaneme.
Počkejte.
Posaďte se.
Už víc nehledejte.
Nemohl jsem jít na ministerstvo. Věděl jsem, že tam je nedotknutelný.
Ale taky jsem věděl, že dříve nebo později, by šel... Po vás.
Zbavil jsem se těla a je jasné, že nikomu moc nechyběl.
Stálo to za to?
Už na to víc nemyslím. Už na to víc nemyslím.
Koho trápí? Moje žena je mrtvá,
váš přítel je mrtvý, Gomez je mrtvý, všichni jsou mrtví.
Už na to víc nemyslete. Začněte s tím, že
kdyby jsem byl... Kdyby jsem nebyl... Máte tisíc minulostí a žádnou budoucnost.
Už na to nemyslete. Veřte mi.
Zůstanou vám jen vzpomínky.
Byl jsem vaším dlužníkem, že?
Teď jsme si kvit.
Už na to víc nemyslelte.
Myslel jsem na to tolikrát.
Čeho můžu dosáhnout, že ho čtyřikrát střelím?
Je to můj život, ne váš.
Běžte domů, pokud nad tím chcete stále uvažovat.
My ho chytíme.
Už se na to sám sebe ptám 25 let.
Nebyl to jiný život, byl to tento.
Muž může udělat všechno, aby se změnil.
Čeho můžu dosáhnout tím, že ho čtyřikrát střelím?
Ale je tu jedna věc, kterou nedokáže změnit. Ani on, ani ty, ani ja, nikdo, Benjamine.
Jak je možné žít prázdný život?
Jak dokážu dál žít život, vyplněný prázdnotou?
Jak to dokážeme?
- Víš, jak jsem ji ošukal? - Jaká pomsta?
Je to jako by ho smrt té ženy zastavila v čase, navždy.
Má žena je mrtvá, váš přítel je mrtvý, Gomez je mrtvý, všichni jsou mrtví.
Dali by mu jen injekci a on by usnul.
Nikdo, Benjamine.** Ne, chci, aby žil dlouho.
Aby věděl, že tyto roky budou vyplněné jen prázdnotou.
- Jak jste dokázal začít odznova? - Je to 25 let. 25 let, Esposito.
Prosím.
Poproste ho, poproste ho.
Ať se mnou aspoň mluví.
Prosím.
Řekli jste doživotí.
BOJÍM SE
MILUJI TĚ
- Je tu doktorka? - Ano, je v kanceláři.
- Ty ještě žiješ. - Jo.
Musím s tebou mluvit.
- Chcete nějakou kávu, doktorko? - Zmizni, chlapče.
Bude to komplikované.
To mi je jedno.
Zavři dveře.